Pomes agres
Havia passat una mala nit per culpa d'una xicota que no em volia fer cas i, en canvi, en feia al gerent de la meva feina, coses que passen. Aquell matí, doncs, tenia l'humor passat i agre, com si diguésssim. Vaig entrar en el bar de sota casa a prendre'm un café amb llet. No hi havia ningú, passat d'una noia asseguda a l'extrem del taulell. Jo que sí, m'assec a l'altre extrem.
—Què vols prendre? —em va demanar l'Enric, el cambrer.
—Hum! —vaig fer jo.
—Marxant un café amb llet! —va cridar ell anant cap a la cafetera.
—Nomes quan en vaig haver fet un parell de glops em vaig dignar a mirar el món del meu voltant amb una mica d'indulgència. La noia de l'altre costat del mostrador feia mes cara de pomes agres que no jo i, la veritat, això em va picar. M'ho vaig estar pensant tot acabant-me el café amb llet i, tot seguit, m'hi vaig acostar.
—Sigui el que sigui, no pot pas ser tant greu —li vaig disparar.
Ella va girar el cap i em va clavar una mala mirada d'aquelles que et fregeixen de viu en viu.
jo no em vaig immutar i amb la cara tan llarga que gairebé em tocava els genolls vaig continuar:
—Vull dir que no sé, ni ganes, que és el que et fa fer aquesta mala cara, peró que sigui el que sigui no hi ha dret!
—De que, morenol
—No en soc de morrango, jo!
—Morrango?
—Moreno que en dius tu. A la meva terra en diuen morrango... Deia que no hi ha dret que una noia tan bufona com tu vagi pel mon amb aquest aire tan miserable...
La noia, que estava mirant despectivament en direcció contraria on jo era, es va girar de cop:
—Miserable? Que s'ha cregut, vostè?
—No re, no m'he cregut. Quan he dit miserable no volia dir miserable...
—Doncs ha dit miserable. I amb totes les lletres.
—Però no en el sentit que tu ho has interpretat. Volia dir que sembla que les misèries de la vida t'amarguen l'existència, i, la veritat, no n'hi ha pas per tant...
—Com que no n'hi ha per tant! I vostè que sap?
—No re, no sé. És a dir, el que sí sé que això no ho pue tolerar...
—Vostè ha begut.
—Sí. Un café amb llet. No puc tolerar —vaig afegir— que en aquest barri, en aquest carrer, hi hagi algú que faci mes cara de mala lluna que jo. Jo estava empipat abans que tu...
—Quan vostè ha arribat jo ja hi era, al bar. I ja hi he entrat amb mala cara. 0 sigui que...
—0 sigui que re! Jo duc la negra des d'anit. No he pogut ni dormir...
—Ni jo tamp... Però què n'ha de fer, vostè, del que em passa? I si em dóna la gana de posar mala cara, la posaré. I molt pitjor que no vostè.
I va posar una cara de por. Em va agafar de sorpresa i em va clavar un ensurt. Instintivament em vaig tirar enrere i vaig caure de cul a terra.
Amb tot plegat dévia fer una fila d'alló mes ridicula, i la noia, després d'uns instant de fer unes carasses extraordinàries, no va poder resistir mes i va esclafir la riallada. Jo no sabia si prendre-m'ho malament o posar-me a riure, també. L'os de la música em feia mal, però a la fi també vaig riure.
Però jo vaig riure amb una certa discreció, per tapar l'expédient. Però ella reia com una descosida, reia i reia i reia. Fins i tot se li va afluixar el llagrimal i plorava a raig fet tot rient. Va baixar del seu escambell i em va donar una ma, entre rialla o plor, tot dient-me:
—Gràcies!
—Gràcies?
—Si, gràcies. Gràcies per fer-me riure.
—Bah! Hi tinc una mica de pràctica en aixó de fer riure les mosses, jo. Mes ben dit, que les mosses es riguin de mi. No fa pas gaire que n'hi ha hagut una que s'ha fet un panxot de riure a les meves costelles...
—No, no volia dir aixó. Jo havia perdut la rialla... Me l'havia fet perdre un promès que tenia i que em va deixar per una Matra.
—Deu ser estrangera, amb aquest nom.
—No. Es una moto. Sempre cm passa el mateix.
—Que et deixen per una moto?
—No. Que quan tinc, un disgust sentimental, perdo la rialla. I que no hi ha manera de retrobar-la, per més que la busco i la busco... Trigo qui sap lo... I tu, tot de cop, me l'has feta trobar amb un cop de cul. Per això et donava les gràcies.
—No calia... Així... Així que resulta que tots dos tenim penes d'amor, oi?
—Jo diria que sí.
—I que diries si et proposés d'aconsolar-nos mútuament?
—En podríem parlar...
I en vam parlar. Però després d'anar a veure una pel.lícula de riure per trencar el gel.